Ge mig handen!
Ge mig handen.
-Du sa att du inte hade ont längre. -Den förbaskade korsetten stramar.
-lngen töjbarhet? Mycket omodernt. -Polisens läkare har ingen stilkänsla.
-l morgon är det dags. -Vad händer i morgon?
l morgon åker korsetten av. Och jag kan klia mig som alla andra.
Den hemska käppen åker ut genom fönstret och jag blir...en fri man.
-Tror du många män bär korsett? -Fler än du tror.
-Talar du av erfarenhet? -Kära du...
-Vad händer efter i morgon? -Vad menar du?
Vad tänker du göra? Nu när du slutat vid polisen.
-Du verkar ogilla det. -Nej då, det är ditt liv.
Du var den lovande unga juristen som lovade att bli polismästare.
Jag var tvungen att sluta. På grund av min höjdskräck, min akrofobi.
Jag vaknar och ser honom falla och försöker nå honom...
-Det var inte ditt fel. -Alla säger det.
-Läkarna har ju förklarat, Johnny. -Jag vet.
Höjdskräcken ger mig yrsel.
-Vilken tidpunkt att få veta det. -Du har det och blir inte av med det.
-Så varför sluta? -Sitta vid skrivbord, stolsbunden?
-Där hör du hemma. -Min akrofobi då?
Tänk om jag sitter vid skrivbordet och en penna trillar ner på golvet-
-och jag böjer mig ner för att ta upp den - bingo, akrofobin slår till.
-Vad tänker du göra? -lngenting på ett tag.
Jag är ekonomiskt oberoende, som man säger, relativt oberoende.
-Varför reser du inte bort ett tag? -För att glömma? Lek inte mamma.
-Jag klappar inte ihop. -Har du haft några yrselanfall?
Jag har ett nu. Musiken, Midge. Är den inte lite...
Vad är det här för mackapär?
En behå. Sånt känner du till. Du är en stor pojke.
-Jag har aldrig stött på en sån. -Ny, revolutionerande konstruktion.
Varken axel- eller ryggband, men gör allt en behå ska göra.
Fungerar enligt konsolbroprincipen.
En flygplanskonstruktör ritade den på fritiden.
Vilken hobby. Tala om gör-det-själv-pryl.
-Hur är det med kärlekslivet, Midge? -Tala om att följa en tankegång.
-Nå? -Normalt.
-Ska du aldrig gifta dig? -För mig finns bara en man, Johnny.
Menar du mig? Men vi var förlovade en gång, va?
-l tre hela veckor. -På den gamla goda collegetiden.
Det var du som bröt förlovningen. Jag är ledig. Ledige Ferguson...
Minns du en Gavin Elster på vårt college, Midge?
-Gavin Elster? -Roligt namn.
-Det borde jag ha kommit ihåg. Nej. -Gavin ringde i dag.
Han försvann under kriget, åkte österut, men är tillbaka.
-Ett Missionnummer. -Det är väl hamnkvarteren?
Han är nog på deken och vill sno dig på en sup.
Jag är på deken och berättar om mina bekymmer för honom.
-Men inte i kväll. Ska vi ta en öl? -Ledsen, gamle vän, måste jobba.
Då går jag hem.
Vad menade du med att jag inte blir av med det?
-Akrofobin. -Jag frågade min läkare.
Han sa att en emotionell chock möjligen kan hjälpa.
-Du provar inte med ett svanhopp. -Jag tror att jag kan bli kvitt det.
Jag har en teori. Om jag kan vänja mig vid höjder, lite i taget.
Successivt, alltså. Jag ska visa vad jag menar.
Vi börjar med den här.
-Den där? -Är Golden Gate-bron bättre? Titta.
Då kör vi. Så där...så där...
Jag tittar upp, jag tittar ner.
Jag tittar upp, jag tittar ner... Hur lätt som helst.
-Här. -Tack. Ställ den där.
Jag tar första steget. Så där...
-Och steg två. -Steg två, det ska bli.
Jag tittar upp, jag tittar ner... Jag ska köpa en hög trappstege.
-Ta det lugnt nu. -Nu kör vi. lnga problem.
En baggis. Jag tittar upp, jag tittar ner.
Jag tittar upp, jag tittar ner...
Åh, Johnny!
-Hur blev du varvsdirektör, Gavin? -Jag gifte mig in i branschen.
-Väldigt intressant bransch. -Nej, den är trist.
-Du gör det inte för att överleva. -Nej, men man får förpliktelser.
Min fru har inga släktingar och nån måste tillvarata hennes intressen.
Hennes fars kompanjon driver vårt varv i Baltimore på östkusten.
Skulle jag jobba med det, ville jag komma hit.
-Jag har alltid trivts bra här. -När kom du tillbaka?
-För ett år sen. -Gillar du stan?
San Francisco har förändrats. Allt jag förknippar med stan försvinner.
-Som allt det här? -Ja, då hade jag velat bo här.
Stämning, spänning, makt...frihet.
-Borde du inte sitta? -Nej, jag klarar mig.
Det var trist att läsa om olyckan. Och du har slutat vid polisen.
-Är det ett bestående handikapp? -Nej.
Jag får undvika branta trappor och höga höjder.
Som baren högst upp i The Mark. Fast stan har många barer på gatunivå.
-Vill du ha nåt att dricka nu? -Nej...det är lite för tidigt för mig.
Det var nog allt. Jag gifte mig aldrig, har inte kontakt med collegegänget-
-och jag är f.d. kriminalare. Du är VD i en varvskoncern.
-Vad ville du, Gavin? -Jag vet att du slutat vid kriminalen.
Men jag undrar om du kan göra mig en tjänst och skugga min fru.
Nej, så är det inte. Vi är lyckligt gifta.
-Jag är rädd att hon ska bli skadad. -Av vem?
En som är död.
Scottie, tror du att nån från det förflutna, nån som är död-
-kan tränga in i och besätta en levande varelse?
Vad säger du om jag säger att jag tror att min fru råkat ut för det?
Ta henne till närmaste psykiater, psykolog eller neurolog...
...eller familjens husläkare. Be honom undersöka dig också.
Då kan du inte hjälpa mig. Förlåt att jag tog upp din tid.
Tack för att du tittade in, Scottie.
-Förlåt om jag tog i. -Jag vet att det låter idiotiskt.
Du är fortfarande lika praktisk som du alltid har varit, va?
-Tror du jag hittar på det? -Nej...
Jag hittar inte på det. Jag hade inte kunnat hitta på det.
Hon talar med mig och plötsligt tynar orden ut i tystnad.
Hennes ögon grumlas och blicken blir tom.
Hon är nån annanstans och är nån jag inte känner.
Hon hör mig inte ropa på henne.
Efter en lång suck är hon tillbaka. Och ser på mig med vaken blick.
Hon vet inte att hon varit borta, Kan inte berätta var eller när.
-Hur ofta händer det? -Allt oftare på sistone.
Och hon flackar omkring. Gud vet var.
Jag följde efter henne. Såg henne lämna lägenheten, som en främling.
Hon gick annorlunda också. Hon satte sig i bilen-
-och körde till Golden Gate-parken. Åtta kilometer.
Hon satt och såg ut över vattnet på pelarraden på andra sidan.
''Det förflutnas portar'', du vet. Hon satt blickstilla en lång stund.
Jag fick köra till kontoret. På kvällen frågade jag vad hon hade gjort.
Hon sa att hon kört ut till Golden Gate-parken och suttit vid sjön.
Kilometerräknaren i hennes bil visade att hon hade kört 15 mil.
Vart åkte hon?
Jag måste veta vart hon åker och vad hon gör innan jag kopplar in läkare.
-Har du talat med läkare om det? -Ja, i försiktiga ordalag.
Jag vill veta mer innan jag vänder mig till psykvården. Scottie!
Jag ordnar en pålitlig detektivbyrå som får skugga henne.
-Jag vill ha dig. -Det är inte mitt gebit.
Jag behöver en vän, en jag litar på. Jag får snart panik.
Jag har dragit mig tillbaka och vill inte bli inblandad i det här.
Vi ska på operapremiär i kväll och äter på Ernie's först.
-Där kan du se henne. -Ernie's?
Säg mig, damen som sitter där inne...
-Vem är kvinnan på tavlan? -Carlotta. Det står i katalogen.
-''Porträtt av Carlotta.'' -Kan jag ta den här? Tack.
Ja?
-Kan jag hjälpa till med nåt? -Ja. Äger ni det här hotellet?
Vem har rummet två trappor upp i det där hörnet?
Vi kan inte lämna ut såna upplysningar.
Våra gäster har rätt till sitt privatliv. Och jag tror det är förbjudet.
lngen har nog nåt emot det, men...
-Har hon gjort nåt olagligt? -Svara nu på frågan.
Svårt att tro att den rara flickan...
-Vad heter hon? -Miss Valdes. Det är spanskt.
-Carlotta Valdes? -Just det. Utländskt, fast vackert.
-Hur länge har hon haft rummet? -l två veckor. Ska betalas i morgon.
-Brukar hon övernatta här? -Nej, hon sitter där två dar i veckan.
Jag frågar inte så länge gästerna sköter sig. Jag måste säga...
-Säg inte att jag har varit här. -Hon har inte varit här i dag.
-Jag såg henne gå in nyss. -Hon har inte alls varit här.
Jag hade sett henne. Jag har oljat in bladen på mina gummiplantor.
Och där ser ni... Hennes nyckel hänger här.
-Kan ni gå upp och se efter? -På rummet? Om ni så gärna vill.
-Men det verkar fånigt. -Tack.
Kriminalassistenten!
Vill ni komma upp och titta?
-Hennes bil är borta. -Vilken bil?
Midge... Vet du nån som är expert på San Franciscos historia?
Tjejer älskar såna hälsningsfraser. lnget ''hej, vad fin du är''-
-utan bara ''vet du nån som är expert på stans historia?''...
-Vet du nån? Du känner ju alla. -Professor Saunders på Berkeley.
Nej, inte sån historia. Småsaker, människor man aldrig hört talas om.
Du menar den gamla bohemtiden i goda, gamla San Francisco?
Som vem som sköt vem på Embarcadero i augusti 1879.
-Ja, just det. -Pop Leibel på Argosy-bokhandeln.
Vad vill du veta?
Vem som sköt vem på Embarcadero i augusti 1879.
Du är inte kriminalare längre. Vad är det fråga om?
-Känner du Pop Leibel väl? -Visst.
Då åker vi, du får presentera mig. Ta hatten.
Jag behöver ingen hatt.
Vad är det fråga om, Johnny?
Hallå... Vänta lite.
Ja, visst minns jag Carlotta.
Vackra Carlotta...sorgsna Carlotta.
Vad har det gamla trähuset på Eddy Street med henne att göra?
Huset var hennes. Det byggdes åt henne för många år sen.
-Av vem? -Av...av...
Nej, jag kommer inte ihåg namnet.
-En rik och mäktig man. Cigarett? -Nej tack.
-Cigarett, unga fröken? -Nej tack.
Det är ingen ovanlig historia.
Hon kom från en liten ort söder om San Francisco.
Från en mission, enligt vissa.
Ung, ja, mycket ung.
Mannen hittade henne dansande och sjungande på varietéteatern.
Han tog henne-
-och byggde det stora huset i den västra stadsdelen.
Och...det fanns ett barn.
Ja, just det, ett barn.
Jag vet inte hur länge det varade och hur lyckliga de var.
Men sen försköt han henne. Han och hans fru hade inga andra barn.
Så han behöll barnet och försköt henne.
Män kunde göra så på den tiden. De hade makt och frihet.
Och hon blev sorgsna Carlotta.
Ensam i det stora huset, irrande runt på stadens gator.
Hennes kläder blev gamla, lappade och smutsiga.
Och galna Carlotta...
...som stoppade människor på gatan för att fråga:
''Var är mitt barn? Har ni sett mitt barn?''
-Stackars liten. -Och sen dog hon?
Hon dog. För egen hand.
Det finns många såna historier.
-Tack, mr Leibel. -lngen orsak.
Vänta lite! - Hej då, Pop. Tack för hjälpen.
Betala mig nu, Johnny. För att jag tog hit dig. Berätta.
-Det finns inget att berätta. -Annars blir det korsetten igen.
Jag kör hem dig.
-Så är det. -Du har inte berättat allt.
-Jag har berättat tillräckligt. -Vem är mannen och vem är frun?
-Hoppa ut. Jag har saker att göra. -Det är din gamla kompis Elster.
Vackra och galna Carlotta har besatt Elsters fru.
-Kom igen nu, Johnny. -Det är bara som han tror.
-Vad tror du då? -Tja, jag...
-Är hon vacker? -Carlotta?
Nej, Elsters fru.
Ja, man kan nog säga att hon är...
Jag ska ta en titt på porträttet. Hej då. Hej då!
-Du kan ditt jobb, Scottie. -Det där är Carlotta Valdes.
-Det finns saker du inte berättade. -Jag visste inte vart hon ledde dig.
-Men du visste det här. -Jo.
Ser du hennes frisyr?
Och min fru Madeleine har flera smycken som tillhörde Carlotta.
Hon ärvde dem, men bar dem aldrig. De var för gammalmodiga.
lnte förrän nu. När hon är ensam tar hon ut dem-
-och ser på dem, håller i dem, försiktigt och nyfiket.
Hon tar på dem, stirrar på sig i spegeln-
-och går in i den andra världen och blir nån annan igen.
Var Carlotta Valdes din frus mormor?
Mormorsmor. Barnet som togs från henne-
-och som Carlotta sörjde sig till döds över, var Madeleines mormor.
Och hotell McKittrick är Valdes gamla hus.
Det förklarar saken. Vem som helst kan bli besatt med en sån bakgrund.
Hon kände inte till Carlotta Valdes.
Vet hon inget om graven ute vid missionen eller huset på Eddy Street?
-Porträttet på konstmuseet? -lngenting.
-Och när hon åker till dessa platser? -Då är hon inte längre min fru.
-Hur vet du allt som hon inte vet? -Hennes mor berättade det.
-Resten har jag grävt fram här. -Varför sa hon inget till sin dotter?
Hon var rädd. Hennes mormor blev galen och begick självmord.
Madeleine har hennes blod.
Det här behöver jag.
Madeleine? Madeleine?
Har ni sett mitt barn?
Ja?
Nej, det är ingen fara. Jag ringer sen.
Ja... Ja.
Mår ni bra?
Ni vill nog ha den här.
Kom och värm er vid brasan.
Vad gör jag här? Vad har hänt?
Ni föll i San Francisco-bukten.
Jag försökte torka ert hår. Era kläder är i köket, de är snart torra.
Kom och sätt er vid brasan.
Jag ska hämta kuddar åt er.
Varsågod.
Vill ni ha kaffe?
Jo, drick lite. Eller vill ni ha nåt starkare?
Jag föll i bukten och ni fiskade upp mig?
-Just det. -Tack.
-Minns ni det inte? -Nej, jag...
Minns ni var ni var?
Ja, naturligtvis minns jag det.
Sen måste jag ha blivit yr och svimmat.
-Var var ni? -Vid Old Fort Point, ute i Presidio.
-Visst minns jag. Jag åker ofta dit. -Varför åker ni dit?
Jag tycker det är så fint där. Speciellt i solnedgången.
-Tack för brasan. -Var var ni tidigare?
-När då? -l eftermiddags.
-Jag flackade omkring. -Jo, men var var ni precis innan?
Nere i stan och handlade.
Drick lite kaffe. Det är nog fortfarande varmt.
-Era frågor är väldigt rakt på sak. -Förlåt om jag var oförskämd.
Det är ni inte, bara rakt på sak.
-Vad gjorde ni vid Old Fort Point? -Jag bara flackade omkring.
-Tycker ni också om det? -Ja.
-Var hade ni varit tidigare? -Vid Hederslegion palatset.
-l konstmuseet. -Visst är det fint?
Jag har aldrig varit där inne. Men det ser fint ut från vägen.
Tur för mig att ni flackade omkring. Tack.
-Jag har varit till stort besvär för er. -lnte alls.
När ni...
-Jag hade nålar i håret. -Nålar, ja. De är här inne.
Och min handväska, tack.
-Varsågod. -Tack.
-Ni borde inte ha tagit hit mig. -Jag visste inte var ni bodde.
Ni kunde ha tittat i min bil. Men ni vet inte hur den ser ut, va?
Den står här ute. Men jag trodde inte att ni ville komma hem i det skicket.
Jag är glad att ni inte körde hem mig. Då hade jag inte fått tacka er.
Men vi känner ju inte varandra. Jag heter Madeleine Elster.
-Jag heter John Ferguson. -Fint, robust namn.
-Kallas ni John eller Jack av vänner? -Gamla vänner kallar mig John.
-Bekanta kallar mig Scottie. -Jag kallar er mr Ferguson.
Det hade jag inte tyckt om. Efter det här borde ni kalla mig Scottie.
-Kanske rentav John. -Jag föredrar John.
-Så där. Vad sysslar du med, John? -Jag flackar omkring.
Bra jobb. Bor du ensam här?
-Man ska inte bo ensam. -Vissa föredrar det.
Nej, det är fel.
Jag är gift.
Har det här hänt dig förut?
-Vad då? -Att du faller i bukten så där.
Nej, det har aldrig hänt förut. Jag har fallit ur roddbåtar som liten.
Och jag föll i floden när jag hoppade mellan stenar.
Men jag har aldrig fallit i San Franciso-bukten.
-Har du gjort det förut? -Nej, det var premiär för mig med.
Du ska få mer kaffe.
-Hallå? -Hon har inte kommit hem än.
Hon är här. Vi kommer strax.
-Vad hände? -Hon föll i bukten.
-Hallå? -Blev hon skadad?
Nej, hon hämtar sig. Men hon vet det inte.
Förstår du? Hon vet inte vad som hände.
Madeleine är 26. Carlotta Valdes begick självmord när hon var 26.
Vänta lite, Gavin.
Där ser man, Johnny... Var det ett spöke? Var det roligt?
Är brevet till mig?
Ja. Hej.
Jag blev orolig i går. Du borde inte ha stuckit.
-Jag kände mig plötsligt så dum. -Jag ville köra hem dig. Mår du bra?
Ja, jag mår bra. lnga sviter.
-Men det var kallt i vattnet, va? -Ja.
Det var idiotiskt gjort av mig. Du var så vänlig.
Jag skrev för att tacka och be om ursäkt.
-Du har inget att be om ursäkt för. -Det måste ha varit genant för dig.
Nej, jag tyckte om det... Att få tala med dig.
Jag tyckte det var trevligt att få tala med dig.
Jag hämtar min post.
-Ska du ha en kopp kaffe? -Nej tack.
Jag hade inte din adress, men Coit Tower förde mig till dig.
Första gången jag är tacksam för Coit Tower.
Det hoppas jag med att vi gör. Att vi ses igen nån gång.
Det har vi gjort.
Hej då.
-Vart ska du? -lnte vet jag.
-Ska du shoppa? -Nej.
-Nån särskild stans? -Nej, jag tänkte flacka omkring.
-Det var det jag tänkte göra. -Det glömde jag, det är ju ditt jobb.
-Är det inte slöseri att båda... -Flackar var för sig?
En människa flackar. Två är alltid på väg nånstans.
-Nej, det behöver inte vara sant. -Du lämnade dörren öppen.
Jag är strax tillbaka.
-Hur gamla? -Tvåtusen år eller mer.
-Det äldsta nu levande? -Ja. Har du aldrig varit här förut?
-Nej. -Vad tänker du på?
På alla människor som fötts och dött under trädens liv.
De heter Sequoia sempervirens, evigt gröna, med evigt liv.
Jag gillar det inte. Att veta att jag måste dö.
Här är ett tvärsnitt av ett av de gamla träden som fällts.
1066 Slaget vid Hastings
1930 Trädet fälls 1 776 Oavhängighetsförklaringen
Här nånstans föddes jag.
Och där dog jag.
Det var bara ett ögonblick för dig. Du märkte det inte ens.
Madeleine?
-Var är du nu? -Här med dig.
-Var då? -Vid de gamla träden.
Har du varit här förut? När då?
-När föddes du? -För länge sen.
Var då? När då? Berätta, Madeleine.
Vart åker du? Vad för dig bort?
När du hoppade i vattnet visste du inte var du var.
Varför hoppade du? Vad inom dig sa åt dig att hoppa?
-Vad var det? -Snälla, fråga inte!
-Kör mig härifrån. -Ska jag köra hem dig?
Nånstans där det är ljust.
Och lova att aldrig mer fråga. Snälla, lova mig det.
-Varför sprang du? -Nu ansvarar jag för dig.
Kineserna säger att man ansvarar för människor man räddar livet på.
-Jag måste få veta. -Jag vet så lite.
Det är som om jag gick genom en lång korridor-
-som en gång varit spegelklädd, med bara spegelfragment kvar.
När jag kommer till korridorens slut finns det bara mörker.
Och jag vet att när jag går in i mörkret...så dör jag.
Men jag har aldrig nått slutet. Jag har alltid återvänt före det.
-Utom en gång... -l går.
Du visste inte vad som hade hänt och visste inte var du var.
Men korta scener, spegelfragment - minns du dem?
-Vad minns du? -Ett rum...och jag sitter där ensam.
-Alltid ensam. -Och mer?
-En grav. -Var då?
Jag vet inte. Graven är öppen-
-och jag står vid gravstenen och ser ner i graven. Det är min grav.
-Hur vet du det? -Jag vet.
-Står det nåt namn på gravstenen? -Nej.
Den är ny och blank och väntar.
-Vad mer? -Den här delen är en dröm.
Jag ser ett torn, en klocka och en trädgård nedanför.
Det verkar vara en spansk by. Sen slocknar bilden och försvinner.
-Ser du ett porträtt? -Nej.
Om jag bara hittar nyckeln och början och får ihop det...
För att förklara bort det? Det går att förklara, förstår du.
Om jag är galen. Det hade förklarat det.
Madeleine!
Åh, Scottie! Jag är inte galen. Jag vill inte dö.
Men nån inom mig säger att jag måste dö. Släpp mig inte, Scottie.
-Jag är här, jag håller dig. -Jag är så rädd.
-Stanna hos mig. -Alltid.
Hej, Johnny.
-Fick du mitt meddelande? -Ja.
Du ska få nåt att dricka.
Sen när skjuter du in lappar under mäns dörrar?
Du svarar inte i telefon. Du är bra upptagen för att ha lite att göra.
-Var håller du hus nuförtiden? -Jag flackar.
-Var då? -Runt omkring.
Varför var du så desperat att få träffa mig?
Jag skrev bara: ''Var är du?'' Det tycker inte jag låter desperat.
Jag märkte en svag underström.
Jag tänkte att du efter en drink och lite mat kunde bjuda på bio.
Gärna det. Vad ska vi tala om över maten?
-Lite av varje. -Det jag har gjort?
Om du vill. Vi ska inte tala om nåt som du inte vill tala om.
-Vad har du gjort? -Flackat omkring.
-Vad har du gjort? Tack. -Jag har haft jätteroligt.
-Jag har börjat måla igen. -Underkläderna var bortkastad tid.
Det är ett levebröd. Men jag är glad över den här.
-Är det ett stilleben? -Nej...inte direkt.
-Vill du titta? -Ja.
Jag tänkte ge tavlan till dig.
-Johnny... -Nej, det är inte roligt, Midge.
Johnny? Jag trodde bara...
Vi går på bio en annan kväll.
Johnny?
Marjorie Wood, din klantskalle! ldiot!
Dumt, dumt, dumt!
-Madeleine? Vad är det? -Jag ville träffa dig.
-Vad har hänt? -Jag har drömt drömmen igen.
Det ordnar sig. Du ska få lite konjak.
Drick det här. Det är rena medicinen.
Det var en dröm. Du är vaken.
Nu är allt bra. Kan du berätta nu?
Det var tornet och klockan igen i den gamla spanska byn.
-Första gången det var så tydligt. -Berätta.
Ett torg, en gräsmatta med träd-
-och en gammal vit spansk kyrka med pelargång.
Tvärs över låg ett stort, grått trähus med veranda och fönsterluckor.
En liten trädgård och ett vagns- stall med gamla vagnar uppradade.
Nedanför gräsmattan låg ett vitt stenhus med ett fint pepparträd.
Och ett gammalt trähotell från gamla tider? Och en mörk bar-
-med lågt i tak och oljelampor i taket?
Allt finns. Det är ingen dröm.
-Du har varit där och sett det. -Nej, aldrig.
16 mil söder om San Francisco ligger en gammal spansk mission-
-som bevarats som museum. Tänk efter, älskling.
-Du har varit där och har sett det. -Nej, jag har aldrig varit där...
-Jag har aldrig varit där. -Tänk. Vad skrämde dig i drömmen?
Jag stod ensam på gräsmattan och letade efter nåt.
Sen började jag gå mot kyrkan.
Sen sänkte sig mörkret och jag var ensam i mörkret.
Jag drogs in i mörkret och fick kämpa för att vakna.
Nu blir du bra. Du har gett mig nåt att jobba på.
Vi åker till missionen i dag. Då minns du allt-
-och drömmen avslutas och skingras. Det lovar jag. Ska vi säga det?
-Nu kör jag hem dig. -Nej, jag klarar mig.
Kom tillbaka vid tolvtiden.
Madeleine? Var är du nu?
-Här med dig. -Och allt är verkligt.
lnte bara som för 100 år sen, för ett år sen, för ett halvår sen-
-eller när du var här och såg det. Tänk på när du var här, Madeleine.
Då fanns det inte så många vagnar.
Och det stod hästar i boxarna. En brun, två svarta och en grå.
Det var vårt älsklingsställe, men vi fick inte leka här.
Syster Teresa bannade oss...
Titta här. Här är din gråa häst.
Har lite svårt att komma in och ut utan att bli knuffad, men ändå.
Det finns en förklaring till allt.
Försök, Madeleine.
Försök för min skull.
-Jag älskar dig, Madeleine. -Och jag dig. För sent...
-Nej, vi är tillsammans. -Det är nåt jag måste göra...
Det finns inget du måste göra.
Du är inte besatt. Du är säker med mig.
Nej, det är för sent.
Det är för sent. Det fick inte bli så här!
-Det enda viktiga är vår kärlek. -Släpp mig!
-Tror du att jag älskar dig? -Ja.
Om du förlorar mig vet du att jag ville fortsätta älska dig.
Jag förlorar dig inte.
-Låt mig gå in i kyrkan - ensam. -Varför det?
Madeleine!
Madeleine?
Madeleine!
Mr Elster misstänkte att hans fru inte var vid sina sinnes fulla bruk-
-och lät mr Ferguson bevaka henne så att hon inte skulle bli skadad.
Elster var beredd att skicka frun till ett sjukhus för mentalsjuka.
Den f.d. kriminalpolisen Ferguson verkade vara en lämplig beskyddare.
Ett olyckligt val, som ni har hört.
Men vi är överens om att maken inte kan klandras.
Han väntade med att söka hjälp för att få svar om hennes beteende-
-genom Ferguson. Han gjorde allt för att skydda sin hustru-
-och kunde inte veta att Fergusons höjdskräck-
-skulle handlingsförlama honom när han behövdes som mest.
Angående mr Ferguson... Ni har hört hans f.d. chef-
-kriminalkommissarie Hansen från den stora staden i norr-
-vittna om Fergusons förtjänster. Hansen lovordade honom.
Det faktum att Ferguson under liknande omständigheter-
-lät en kollega falla till döds avfärdar Hansen som en ''olyckshändelse''.
Ferguson måste berömmas för att han en gång räddade livet på henne-
-när hon i förvirrat tillstånd kastade sig i bukten.
Det är trist att han, medveten om hennes självmordsbenägenhet-
-inte ansträngde sig mer den andra gången.
Men vi ska inte döma Fergusons oförmåga att handla.
Han gjorde inget. Och lagen säger föga om ogjorda saker.
lnte heller hans konstiga beteende efter att ha sett kroppen falla-
-ska påverka ert beslut. Han avvek från platsen där hon dog.
Han påstår att han inte minns nåt-
-förrän han kom hem till San Francisco flera timmar senare.
Det kan ni tro på eller inte.
Eller så kan ni tro att han efter att åter ha bevittnat nån dö-
-inte stod ut med den tragiska följden av hans svaghet och flydde.
Det ska inte påverka ert beslut.
Det är en fråga för honom och hans samvete.
Att döma av Madeleine Elsters sinnestillstånd före sin död-
-hennes dödssätt och obduktionen som visade dödsorsaken-
-borde ni inte ha några problem att fälla ert utslag.
Ni kan överlägga, om ni vill.
-Vi har enats om ett utslag. -Tack.
''Vi finner att Madeleine Elster begick självmord under själslig förvirring.''
Ert utslag förs till protokollet. Ni kan gå.
-Nu åker vi, Scottie. -Får jag tala med honom en stund?
Scottie...
Ledsen, Scottie, det var hårt. Det var fel att säga så till dig.
Felet var mitt. Jag borde inte ha dragit in dig.
Nej, du behöver inte säga nåt. Jag ger mig av för gott, Scottie.
Jag kan inte stanna här. Jag ordnar upp hennes och mina affärer-
-och åker så långt härifrån jag kan. Till Europa, kanske.
Jag kommer nog aldrig tillbaka.
Farväl, Scottie.
Om det finns nåt jag kan göra för dig innan jag åker...
De kan inte förstå. Du och jag vet vem som dödade Madeleine.
Nu åker vi, Scottie.
Det är Mozart. Wolfgang Amadeus.
Kvinnan på musikterapin sa att Mozart är grabben för dig.
Kvasten som sopar undan allt gammalt.
Det sa hon.
Fantastiskt att de har allt på band. De har musik för periodsupare-
-musik för melankoliker och musik för hypokondriker.
Undrar vad som händer om de blandar ihop journaler.
Jag tog med annan musik också. Du kan ju se vad du tycker om.
Den stängs av automatiskt.
Åh, Johnny... Du måste försöka, Johnny.
Du är inte hjälplös, mamma är här.
Är det dags? Okej.
Jag kommer tillbaka, John. Ska jag stänga av musiken?
Du vet inte ens att jag är här, va?
Men jag är här.
Kan jag få tala med läkaren?
Miss Wood, doktorn.
-Ni kan gå in. -Ja, miss Wood?
Hur lång tid tar det att bota honom?
Det är svårt att säga. Minst ett halvår, kanske ett år.
-Det kan bero på honom. -Han säger inget.
Han lider av akut melankoli och ett skuldkomplex.
Han förebrår sig för hennes död. Vi vet föga om vad som hände innan.
-Jag vet en sak: han älskade henne. -Det komplicerar problemet, va?
Ni kan få en annan komplikation: han älskar henne fortfarande.
Och jag tror inte att Mozart hjälper det minsta.
Var har ni fått bilen ifrån?
Jag köpte den av Gavin Elster när han flyttade härifrån.
Kände ni honom och hans fru? Jag kände inte den arma kvinnan.
-Är det sant att hon... -Jag ber om ursäkt.
God kväll.
En whisky och soda.
-Vad är det? -Kan jag få ställa några frågor?
-Vem är ni? -Jag heter John Ferguson.
-Är det nån gallupundersökning? -Nej, jag vill bara fråga några saker.
-Bor ni här? -Nej, jag såg er gå in...
Raggar ni? Bra fräckt att följa efter mig upp till mitt hotellrum.
-Ge er iväg! -Nej, jag vill bara tala med er.
-Jag börjar snart skrika. -Jag lovar att inte göra er illa.
-Låt mig få tala med er. -Om vad då?
-Om er. Ni påminner mig om nån. -Den har jag hört förr.
Jag påminner om en som lämnade er för en annan, men ni älskar henne.
-Sen såg ni mig och det sa klick. -Det är inte långt från sanningen.
-Det funkar inte, så gå nu! -Låt mig få komma in.
Lämna dörren på glänt. Jag vill bara tala med er.
-Jag varnar er, jag skriker högt. -Det behöver ni inte göra.
Ni ser inte ut som Jack Uppskäraren. Vad vill ni veta?
-Vem ni är. -Judy Barton. Jag är expedit.
-Varför bor ni här? -Det är bara en bostad.
-Ni har inte bott här länge. -l tre år.
-Var bodde ni förut? -l Salina i Kansas.
-Vad är det ni vill? -Jag vill bara veta vem ni är.
Det sa jag ju. Jag heter Judy Barton och är från Salina i Kansas.
Jag jobbar på Magnin's och bor här.
Måste jag bevisa det?
Som ni vill. Mitt Kansas-körkort...
Judy Barton, nr. Z-296794. Maple Avenue 425, Salina, Kansas.
Ser ni adressen på det här? Det är det här stället.
Ett Kalifornien-körkort utfärdat den 25 maj 1954.
Vill ni kolla mina tumavtryck? Eller är ni nöjd?
Ni kan gå, vare sig ni är nöjd eller ej.
Jösses... Ni är svårt drabbad, va?
Är jag verkligen lik henne?
Hon är död, va?
Jag beklagar. Förlåt att jag skrek åt er.
Ja, det är jag och mamma.
Det här är pappa. Han är död. Mamma gifte om sig.
Men jag gillade inte den nye karln och flyttade till soliga Kalifornien.
Jag har bott här i tre år. På hedersord.
Vill ni äta middag med mig? Jag är skyldig er nåt efter det här.
-Ni är inte skyldig mig nåt. -Vill ni då, för min skull?
-Middag och vad mer? -Bara middag.
-För att jag påminner er om henne? -För att jag vill äta middag med er.
Jag har haft blindträffar förut. Och jag har blivit uppraggad.
-Okej. -Jag hämtar er om en halvtimme.
-Jag måste byta om och fixa till mig. -En timme? Okej.
Kära Scottie. Du har alltså hittat mig.
Jag har bävat och hoppats och undrat vad jag skulle säga till dig.
Jag ville träffa dig en gång till. Jag försvinner och du kan sluta leta.
Du måste få sinnesro. Du har inget att förebrå dig för.
Du var offret och jag verktyget i Gavin Elsters plan att mörda sin fru.
Jag liknade henne och han klädde mig som henne.
Hon bodde på landet och var nästan aldrig i stan.
Du skulle bevittna självmordet. Carlotta-historien skulle få dig-
-att vittna om att Madeleine ville ta livet av sig.
Han visste att du aldrig skulle gå upp i tornet.
Han gjorde inga misstag. Jag gjorde misstaget att bli kär.
Det ingick inte i planen. Jag längtar så efter din kärlek.
Jag önskar att jag kunde stanna och hoppas att du skulle älska mig-
-för den jag är och glömma den andra och det förflutna.
Men jag vet inte om jag vågar försöka.
Jag gör det. Så där.
-Återigen tack. Hej då. -Får jag träffa dig i morgon?
-l morgon kväll? Tja, jag... -Nej, i morgon förmiddag.
-Jag måste jobba. -Gå inte till jobbet.
Ska jag leva på mina oljekällor?
-Låt mig få ta hand om dig, Judy. -Tack, men nej tack.
-Du förstår inte, Judy. -Jag har förstått sen jag var 1 7.
-Och nästa steg är...? -Nej, nej.
Vad är det då?
Vi kan träffas ofta...
Varför? För att jag påminner om henne?
Det är inte vidare smickrande.
-Och inget annat? -Nej.
-Det är inte heller så smickrande. -Jag vill träffa dig så ofta jag kan.
Jag kan nog ringa affären i morgon...
...och hitta på nån ursäkt.
-Välj en. -Den tycker jag är fin.
-Den här? -Ja.
Den är jättefin.
Så där ja. Nu köper vi kläderna.
-Säkert? -Där borta på Ransohoff's.
-Du behöver inte, Scottie. -Jag vill.
-Nej, den är inte alls lik. -Ni sa grå.
-Jag vill ha en enkel, grå dräkt. -Jag tycker om den där, Scottie.
-Nej, det är inte rätt. -Herrn verkar veta vad han vill.
Vi hittar den.
-Vad gör du, Scottie? -Jag försöker köpa en dräkt åt dig.
Jag tyckte om den andra hon visade. Och den här är jättefin.
Nej, ingen är rätt.
Jag vet vilken ni menar. Vi hade den för ett tag sen.
Jag går och ser efter. Vi kan ha kvar modellen.
Ska jag ha dräkten som hon hade? Du vill att jag är klädd som hon.
-Jag vet vad du passar i för dräkt. -Nej, jag gör det inte!
Judy!
-Jag vill bara se hur du ser ut... -Nej, jag vill bara gå härifrån.
-Gör det för min skull. -Så där.
-Den är det. -Det ante mig.
-Jag tycker inte om den. -Vi tar den. Passar den?
Med några små ändringar. Men det är fruns storlek.
-Tack. Ni får strax prova den. -När är ändringarna klara?
-Kan vi få den till i kväll? -Om det är nödvändigt.
Vi vill se på en aftonklänning. Svart, långärmad och fyrkantig hals.
Ni vet verkligen vad ni vill ha. Jag ska se vad vi har.
-De är det. Har ni dem i brunt? -Ja.
Drick det här. Det är rena medicinen.
-Vad kan det här tjäna till? -Jag vet inte.
lnte till nånting, antar jag. Jag vet inte.
Jag önskar du kunde lämna mig ifred. Jag vill åka härifrån.
-Det kan du inte. -Nej, du låter mig inte åka.
Och jag vill inte åka.
De här dagarna har varit de första lyckliga dagarna för mig på ett år.
Jag vet, för jag påminner dig om henne.
-Och ändå inte tillräckligt mycket. -Nej. Nej, Judy.
Det är du också. Det är nåt i dig som...
-Du vill inte ens ta i mig. -Jo då.
Kan du inte tycka om mig, precis som jag är?
l början var det så bra. Vi hade roligt.
Sen började du med kläderna.
Jag kan bära kläderna, om du vill. Om du bara tycker om mig.
-Din hårfärg... -Nej!
Det kan inte spela nån roll för dig.
Om...jag låter dig förvandla mig, räcker det?
Om jag gör som du säger... kommer du då att älska mig?
Ja. Ja.
Då gör jag det. För nu struntar jag i mig själv.
Kom och sätt dig vid brasan.
Det tar flera timmar. Hon sa att ni kan gå hem och vänta.
Nej, säg att jag väntar på hennes hotell.
-Är ni säker på hårfärgen? Och...? -Ja, vi vet vad ni vill ha.
Nå?
Det skulle vara bakåtkammat och med knut i nacken, sa jag ju.
Vi provade. Men det passade inte mig.
Snälla Judy...
-Var äter vi middag? På Ernie's? -Du verkar förtjust i Ernie's.
Det är ju trots allt vårt ställe.
Hej, min älskade. Är jag fin?
-Kan du inte bättre? -Kom hit.
-Nej, du stökar till mig. -Det hade jag tänkt mig. Kom hit.
För sent, jag är sminkad. Jag blev plötsligt så hungrig.
-Vill du gå nån annanstans? -Nej, Ernie's blir bra.
Jag ska äta en sån där stor, härlig biff.
Få se nu... Som förrätt tror jag...
Hjälp mig med den här.
-Jag har den. Hur funkar den? -Ser du inte det?
-Så där. -Tack. Jag är i stort sett klar.
Jag måste bara hitta läppstiftet.
Var lade jag det? Jag hade det nyss.
Undrar om det ligger här. Här är det.
Nu är jag klar.
Snälla, stöka till mig lite grann.
Nu är du väl min, Scottie?
Ska vi åka utanför stan och äta? Vi kan köra ner på halvön.
Om du vill.
-Vi åker väldigt långt. -Jag är sugen på att köra.
-Är du hemskt hungrig? -Nej, jag klarar mig.
Vart är du på väg?
Jag måste göra en sista sak.
Sen slipper jag det förflutna.
-Vad gör vi här, Scottie? -Det sa jag ju.
Jag måste gå in i det förflutna en gång till, för sista gången.
-Varför just här? -Madeleine dog här, Judy.
-Jag vill inte följa med... -Jo, jag behöver dig.
-Till vad då? -Du ska vara Madeleine ett tag.
-Sen är vi båda fria. -Jag är rädd.
Jag måste berätta om Madeleine. Precis där...
Där kysste jag henne sista gången.
Hon sa: ''Om du förlorar mig vet du att jag ville fortsätta älska dig.''
Och jag sa: ''Jag förlorar dig inte.'' Men det gjorde jag.
Sen vände hon sig om.
Och sprang in i kyrkan.
Jag sprang efter, men det var för sent.
-Jag vill inte gå in! -Det är för sent.
Scottie, jag...
Jag hittade henne inte. Då hörde jag steg i trappan.
Hon sprang upp i tornet. Här uppe.
Hon sprang upp för trappan och ut genom luckan högst upp.
Jag försökte följa efter henne, men jag kunde inte komma upp.
lnte ofta man får en andra chans. Jag vill bli kvitt hemsökelsen.
-Du är min andra chans, Judy. -Jag vill härifrån!
Nu ser du ut som Madeleine. Gå upp för trappan. Gå upp!
Gå upp för trappan, Judy. Jag följer efter.
Jag kom inte högre än så här. Men du fortsatte. Minns du?
Halsbandet, Madeleine. Missen var att jag kom ihåg halsbandet.
-Släpp mig! -Vi ska upp i tornet!
-Du vågar inte! -Vi får väl se.
Det här är min andra chans!
Du visste att jag inte skulle gå upp. Fanns Elster och hans fru där uppe?
Och hon dog. Den riktiga frun, inte du.
Du var kopian, va? Var hon död när du...
-Han bröt nacken på henne. -Han tog inga risker, va?
Sen kastade han ner henne. Men du skrek. Varför skrek du?
Jag sprang upp för att stoppa det!
Varför skrek du? Du hade lurat mig till dess.
Du spelade frun mycket bra. Han förvandlade dig, va? Som jag.
Fast inte bara kläder och hår, utan också manér och ordval.
Och dina falska trancer. Du hoppade i bukten, va?
-Men du är en duktig simmare, va? -Jo!
Vad gjorde han sen? Tränade han dig? Repeterade ni?
Sa han vad du skulle göra och säga? Och du var en läraktig elev, va?
-Men varför valde ni just mig?! -Din olycka!
Olyckan? Jag var bluffen, va?
Jag var beställningsvittnet! Jag...
Jag klarade det.
-Jag klarade det. -Vad tänker du göra?
Vi ska upp och titta på brottsplatsen. Kom nu, Judy.
Det var alltså här det hände.
Ni gömde er där och smög sen ner och körde till stan.
Och sen? Du var hans älskarinna, va? Vad hände med dig?
Vad hände? Dumpade han dig?
Med fruns pengar, all frihet och makt dumpade han dig. Vad synd.
Han visste att du inte kunde tjalla. Gav han dig nåt?
-Lite pengar. -Och Carlottas halsband.
Det var ditt misstag, Judy. Man ska inte spara på minnen från ett mord.
Du borde inte ha varit...så sentimental.
-Jag älskade dig så, Madeleine. -Scottie...
Jag var säker när du hittade mig. Du kunde inget bevisa.
Men när jag såg dig igen kunde jag inte fly. Jag älskade dig så.
Jag lät dig förvandla mig, för jag älskade och behövde dig.
Snälla Scottie...du älskade mig.
-Skydda mig. -För sent. Hon kommer inte tillbaka.
Snälla du...
-Åh nej... Nej! -Jag hörde röster.
Gud vare nådig.